The Project Gutenberg eBook of Lauluja vanhasta kaupungista

This ebook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this ebook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Lauluja vanhasta kaupungista

Kokoelma runoja

Author: Larin-Kyösti

Release date: October 21, 2024 [eBook #74615]

Language: Finnish

Original publication: Helsinki: Kust.Oy Kansa

Credits: Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK LAULUJA VANHASTA KAUPUNGISTA ***

language: Finnish

LAULUJA VANHASTA KAUPUNGISTA

Kokoelma runoja

Kirj.

LARIN-KYÖSTI

Helsingissä, Kustannusosakeyhtiö Kirja, 1912.

Så jag målar, donna Bianca,

ty så roar mig att måla.

C.J.L. Almqvist.

SISÄLLYS:

Elämän merellä.

——

Sateen jälkeen.

Juhannus.

Vanha katu.

Yksin.

Vineta.

Elokuun laulu.

Katulaulu.

Onni.

Ilolaulu.

Tule tanssihin.

Anna tänne kitarani.

Kynttiläni sammuu.

Tanssiaisissa.

Joutsenlaulu.

Muisto.

Kadotettu paratiisi.

Palavat sydämet.

Elämä.

Tunteen tuhkaa.

Rantatiellä.

Vanha kirje.

Katulyhdyn liekehtiessä.

Kalma tuudittajana.

Vanha taulu.

Iltahämärissä.

Pelaajat.

On jotain mätää täällä.

Isän haudalla.

Karkelo kalmistossa.

Sala-ampujat.

Autio talo.

Hädässä.

Ihmisen rukous.

Syyssateen soittaessa.

Syyslaulu.

Kristallikukkia.

Talvikuutamolla.

Maisema.

Jouluyössä.

"Betlehemin tähti".

Tähden lentäessä.

Unelmien mailla.

Laulu auringolle.

Maan mehu.

In memoriam.

Mun sieluni.

Ikävyys.

Vappulaulu.

Öinen ratsastus.

Kesä-yö.

SATULEHTO:

Pörriäinen.

Käki ja varis.

Variksen vala.

Onnen käki.

Pääskynen ja varpunen.

Ruisrääkkä.

Västäräkki ja tiltaltti.

Tervaskanto ja lehmisieni.

Maan luominen.

Jalopeura ja ihminen.

Onnen-Pekan paita.

Hiiva-Nuutti.

Vaeltava mies.

Kalman keto.

Yön tytär ja Päivän poika.

Viuluniekan ruumissoitto.

Rakkarimestari.

——

Uneksijan sävel I-VI.

ELÄMÄN MERELLÄ.

Kun myrsky käy,

ja meri kiljuu kuin hurja hurtta,

niin tartu ruoriisi niinkuin mies,

kun hyrskyt heittävät elon purtta!

Kun salamoi,

ja taivas paljastaa aallon pohjaa,

niin ohi karien rautakourin

sun uljas purtesi aavaan ohjaa!

Kun on myrsky vait,

ja välkkyy kaukana toivon saari,

kun alla mainingin hohtaa maa,

ja päälläs päilyvi taivaankaari,

kun liidät luo,

ja hymyy ylpeenä nuori huuli,

kun luulet laskevas satamaan,

ja purtta tuudittaa myötätuuli,

niin reivaa vaan!

Ei onni silmääs saa usvin peittää,

voi kaikki olla vain kangastus,

voi myötätuuli sun mereen heittää.

SATEEN JÄLKEEN.

Sateen jälkeen virkoo vanhat puut,

läpi kaupungin käy hienot lemut,

lehtimajain ruusupensaat, päivänkukat

kilvan suitsuttavat tuoksuillansa,

perhoilla ja mettisill' on mesikemut.

Avatuista ikkunoista tuuli tuudittaa

mandelpuuta, narsissia, liljaa,

äsken ukkosilma puisti suvipuita,

sähkölennättimen langat vinkui,

jymy taivaanrannan taakse kulkee hiljaa.

Ilmass' sinisähkö salamoi,

kävi myrsky, vanha ystäväni,

poisti ahdistuksen, alakuloisuuden

laasten tieltään kuumesairaat haaveet,

hiljaa käyn nyt kukkatarhat edessäni.

Sielun kukkatarha tuoksuu taas

jälkeen sateen siunatun ja raikkaan,

kuljen kaupungista, näen järven, metsän,

niinkuin näkisin ne ensi kerran

harhaan hilpeen lapsuuteni lempipaikkaan.

JUHANNUS.

I.

On ihana juhannusaatto,

taas nuori ja iloinen oon,

ma tyhjiä katuja harhaan

ja katson aurinkoon.

Ja vanhoista ikkunoista

mulle neitoset hymyää,

kuin juhannuslimot ne loistaa

täynnä nuorta elämää.

Ken on hän…,

ja ma empien tielle jään,

ken oon, ken oon, minä kysyn,

enkä tiedä itsekään.

II.

Monet morsiuslamput

läpi maailman kolkon yön,

monen kaihon kuihtuvan näin mä

kuin myrttiseppelevyön.

Muut kulkevat kullatuin kihloin

ain näyttäen lempeään,

ma epäilijä, minä pelkään,

minä kisassa yksin jään.

Ja ma tiedän, ma häikäistä voisin,

yhä vereni kuohuaa,

muille onni tulee kuin lahja,

mun täytyy se varastaa.

III.

Kun kuulen viulunsoiton,

ja jostain ullakolta laulu soi,

niin muistan monen vanhan lemmenvoiton

ja hymähdän, en juuri muuta voi.

Ma lemmen pauloin kytkin

jo monen naisen, jonka hylkäsin,

kuin ennen huumaavat ne minut nytkin,

mut uskon heihin minä menetin.

Ja ehkä minä löydän,

kun parit palaa ilojuhliltaan,

sen nuoren lehtolemmen uhripöydän

ja sydäntäni lämmitellä saan.

VANHA KATU.

Vanha, harmaa syrjäkatu nukkuu,

vihreet, pieniruutuiset ikkunat kimmeltää,

jossain vanha kaappikello korahdellen kukkuu,

huoneissa on hiljaista ja hämärää.

Talot, mökit katuun kallistuvat,

torkkuen, pyörien rämistessä ne huojuaa,

takapihain nokkoset ja sienet uneksuvat,

päivä pihakaivon pohjaan kurkistaa.

Kadulle on jäänyt romu, parkki,

kiiltää rinkelit, rillit, saapaskyltit helyissään,

sateenharmaa, kaltto narikka kuin liitonarkki

työntää kummituksen tavoin puihin pään.

Tuoll' on synagoogan taittoharja,

missä rabbi illoin nurkkaan käyden rukoilee.

Santaläjäll' luikkaa tumma, lieto lapsisarja,

joukkoon kiinalainen kukko kiekaisee.

Katu on kuin tyly kasvattaja,

isäpuoli niille, joilla ei äitiä, isää lie,

monen kehto, koti, koulu, monen ruumisvaja,

siellä rakkaus ja rikos harhaan vie.

Katu on kuin lumppuri, mi kerää

hylkyhelyjä ja puolisokeena kompuroi.

Kuule, vanha, kummallinen syrjäkatu herää,

kuljeksivan soittokunnan torvet soi!

Joka portista nyt päitä töytää,

nyt ei karsas kurjuus vilhuen varjoista näy,

mieron sävelistä kaikki jotain omaa löytää,

katu elää, vanhan polskan tahti käy!

YKSIN.

Niin minä oon kuin kuollut talo,

kolkko ja korkea, harmaa talo,

syrjässä ihmisten valtateiltä,

harvoin siellä on juhla ja valo.

Harvoin ystävät käyvät siellä,

poissa pidoissa kaikki pysyy,

joskus vain tuuli portissa ryskää,

tokkopa sekään suojaani kysyy.

Siksi kuin siili kuoreeni painun,

sieluni portit kiinni suljen,

kestivieraita kaipaamatta

yksin yössä huoneessa kuljen.

Kuljen outona omaa tietä,

muiden polkua minä en pole,

uutimet alhaalla, kuollut talo,

porttini kilvessä: kotona en ole!

VINETA.

Kuljen kautta tyhjän kaupungin,

hiljaisina seisoo vanhat pihapuistot,

ikkunatkin katsoo katsein vierahin,

täällä elävät vain lapsuusmuistot.

Mikä hiljaisuuden äärettyys,

mikä auteus mun askeleissain kaikaa,

lyhyt kesä on ja pitkä syys,

miksi muistelen ma kevätaikaa!

Rauhan yksin annat, tyyni yö,

poissa kun on tylyn päivän arkihumu,

sairas sydän levotonna lyö,

ympärilläin soista nousee sumu,

kietoo valkohuntuun kaupungin,

katoo portit, kaivot, palokujain aidat,

sumu vyöryy, nousee ilmoihin,

peittää kirkon sekä torin laidat.

Ja mun mieleheni muistuvi

Vinetasta vanha, kumma satu,

jonka heimovaino hävitti,

mut se satu vanha on kuin katu.

On kuin meren pohjaan syvimpään

koko kaupunki nyt hukkuis,

on kuin kaikki katois hämärään,

on kuin avaruuskin sumuun nukkuis.

ELOKUUN LAULU.

Te kesän valkeet yöt, en kaipaa teitä,

te veitte öitten unen, rauhan veitte,

ikuiset juhannusten ilotulet,

mun mieleni te raskahaksi teitte!

Terve, sä elonleikkuun kalpee kuuhut,

mi loihdit elämän taas hilpeäksi,

mun ihmeellisin mielikuvin hurmaat

ja hedelmöität sielun syvemmäksi.

Yö, joka olit valkea, nyt siinnät

taas tummana ja suurin tähdin loistat,

sä vihit rakkauden salajuhliin

ja kesän tympeen tyhjyyden sä poistat.

Yökuuni, kaunis, vilvas elokuuni,

luot kujat, katot hienon hämäriksi,

ma kuljen katuja ja ajattelen:

miks kesä eloss' on niin lyhyt, miksi?

Sä kaunis elokuuni, lemmen kuuni,

sä suot mun armaani taas luoksein tulla,

sä suot mun suudella, sä suot mun elää,

sen onnen suot, mi oli ennen mulla.

KATULAULU.

Katuja ma kuljen,

halutonna harhaan,

niin näen kuluvan

elämäni parhaan.

Ruusut kukkii muilla

ilon ikkunoissa,

kadun rikkaruoho,

sinä et oo poissa.

Kivi huutaa mulle:

ihmiset miks ovat

vihaiset ja vieraat,

tylyt ja niin kovat!

Kivettynyt kukka,

katu-ojan kukka,

ystäväni ainoa

köyhä, kurja rukka.

ONNI.

I.

Onnen odotus on itse onni,

ilon kajastus ja alun hurma,

onnen täyttymys on liekin loppu,

onnen tyydytys on onnen surma.

Onnen paratiisin portin eessä

viel' oot elämässäs jotain vajaa.

Kun oot paratiisin heelmät syönyt,

joku enkeli sun ulos ajaa.

II.

Miksi hukkasin ma onnen syvän,

sikskö, että sillä huvittelin,

että nähdä voisin pahan, hyvän,

kurjan elon viekkaan arpapelin.

Peli riisti multa onnen rahan,

herätti mun toteen, rumaan, raakaan.

- Tunnen kauniin, ruman, hyvän, pahan,

koko eloni kun laskin vaakaan.

ILOLAULU.

Minä kuljen kuin minä tahdon,

läpi riemujen tieni ma luon,

kun tahdon, ma tanssin ja laulan,

kun juoda tahdon, ma juon.

Pidän oman pääni ja soittain

ma käyn mun tietäni näin,

ma riemusta riemuhun riennän

ain outoja retkiä päin.

Ken syyttää, että ma nauran,

niin luonteeni luotu kun on,

ma nauran pois elon pilkat,

elon tuska on tutkimaton.

Ma kuljen näin kuten tahdon,

siks että se huvittaa,

ja neidoista nuorin ja kaunein,

mun nuorimman lauluni saa!

TULE TANSSIHIN!

Tule tanssihin nurmelle neito

kuin sois koko luonnon urut,

tule tanssimme pois elon harhat,

epätoivot, tuskat ja surut!

Ilotanssihin astuos, neito,

kisapirtti nyt ahdas oisi,

tule keinunrinteelle tanssiin

kuin maantieltä hääsävel soisi!

Tule, tanssimme pois yli aitain,

yli haan, läpi metsien suurten,

tule auringonpaistetanssiin

yli lemmenkukkien juurten!

Ja kun tulinen tanssimme taukoo,

mesimättäälle uinukaamme,

lopuks raukeina rakkaudesta

ehkä maantiellä tanssia saamme!

ANNA TÄNNE KITARANI.

Anna tänne kitarani,

loihdin sulle säveleitä,

yö on meidän, päivä muiden,

nyt ei kukaan kuule meitä.

Kuule kuinka särkyneesti

tummat vaskikielet ryskää

kuin ei eloss' oisi kesää,

ois vain pahaa syyskuun yskää.

Kuule, kirkkaat jouhikielet

nauraa, laulaa tanssimalla

kauniin kevättoukotanssin

väräjävän sormen alla.

Mä oon tumma vaskikieli,

sä oot hieno jouhikieli.

Katkes jouhi, loppui soitto,

siitä nyt on paha mieli.

KYNTTILÄNI SAMMUU.

Kynttiläni sammuu,

ootan päivää uutta. —

Tehtaan torvi ammuu,

torninkello kuutta

lyö, mut armas vielä vierelläni makaa.

Öiset äänet hukkuu,

päivä alkaa työnsä. —

Nuori neito nukkuu

jälkeen lemmenyönsä,

vielä hehkuu riemu ripsiensä takaa.

Kitarani kieli

päivän sätehissä

kiiltää — neidon mieli

missä kulkee, missä?

Suudelmien, ruusun, laulun satumailla!

Hengityksen kuulen,

katselen kuin liljaa,

neitseen huuleen huulen

painaisinko hiljaa,

kun hän liitää kuutamoilla kuulakkailla?

Käsi sydämmellään

herätänkö hänen?

Hiljaa hennon hellään

hänet yllättänen

uuteen hurman hehkuun, ilotuleen uuteen.

En, en vielä saata,

tahdon vielä säästää,

annan liljan maata,

kunnes kruunu päästään,

unten kruunu putoo tyhjään avaruuteen.

Nuku, nuku vielä,

kulje kunne kuljet!

Kohta riemumiellä

minut syliin suljet,

päivään auki luot sun kukkas sydänterää.

Huulet kuiskaa: juokaa,

juokaa mielin määrin!

Nuori sydän huokaa:

et sä tehnyt väärin.

Jumalani, nyt hän huokaa, nyt hän herää!

TANSSIAISISSA.

I.

Ma olin eilen tanssi-iltamassa,

kaupungin hieno kerma siellä kiehui,

siell' liperteli keikarit ja narrit,

ja keimeet naiset avorinnoin liehui.

Ja kaikkein tätien ja äitienkin

luvalla parit soilui sylityksin,

siell' iva huulill', itku sydämessä

ma mietin: armas, poissa oot ja yksin!

Ja syntyi hurja aatos: oisit täällä,

sun viime tanssiin veisin, siit' ois tulos:

"Oi, häväistystä, oi, oi, häväistystä!"

ja leikin loppu: "viime pari ulos!"

II.

Ma tanssin uhalla vaan,

vaikka Kuolema irvistää,

kisan kuohuun ma tempaan neidon,

joka minulle hymyää.

Ma tanssin uhalla vaan

vaikka mestari Kuolema tää

on joukossa parien muiden

vaikkei kukaan, kukaan nää.

Ma tanssin uhalla vaan,

kuka edelle ennättää,

minä prinsessa Elämän kanssa

vai Kalmako jälelle jää!

JOUTSENLAULU.

Siksi, että tyydyt vähään,

uhraat paljon hellin huolin,

että nauroit, kun mä nauroin,

itket ehkä, kun ma kuolin.

Siks kun sull' on sydän suuri,

kun sä tiedät, yksin jäin ma,

laulan hälle viime kerran,

jonka tanssiss' eilen näin ma.

Laulan lemmen joutsenlaulun,

näytellä en tahdo ylkää,

ethän suoran soinnun tähden

siks myös sinä mua hylkää.

MUISTO.

I.

Oi, ne vanhat, rakkaat muistot

pelloilta ja rnökkilöiltä,

vanhat, harmaat lemmen luhdit

nään mä vielä niiltä öiltä,

jolloin istuin mättähällä

katsellen kun päivä nousi,

yli tyynen taivaanrannan

suven suuret linnut sousi.

Luonto huokui hiljaisuutta,

neitseelliset koivut nukkui,

pitkin vettä sorsat lensi,

jostain kaukaa käki kukkui.

Aamulla ma armahalla

pudotessa kasteen puista

heräsin sun suureen lempees

hienoimmista haaveiluista.

Täynnä onnen aavistusta

sykki sydän autuaana,

edessäni siinti seutu

elämäni satumaana.

Iloitsin ja hiljaa kuljin,

katsoin kaiken ihanuutta

ihmetellen iloisuuttas

ja sun lempes suloisuutta.

II.

Niinkuin kaksi suurta lasta,

joiden sielussa vain puhdas sävel soi,

käsi kädessä me istuimme sen illan,

lauloimme sen laulun, jot' ei laulaa voi.

Lauloimme sen mykän laulun,

joka vielä sielussani värähtää;

kaksi nuorta kättä illass' yhtyneinä,

aina, aina tämä kuva muistiin jää.

Miksen kuiskannut ma silloin,

kuinka kerran, kerran vain voi rakastaa

niinkuin syntyä ja elää saa vain kerran,

niinkuin poijes täältä kerran kuolla saa!

KADOTETTU PARATIISI.

Ma nurkass' seisoin. Ehkä lyhdyn alla

sä katsoit ikkunoihin niinkuin silloin,

kun myöhään kadulla mua ootit, onneton,

kun viinituvassa ma istuin illoin.

Kuin Eedenistä karkoitettu Eeva

sä seisoit paratiisin portin eessä,

mä kätees tartuin niinkuin korteen etsien

rauhaani edes synnin syvänteessä.

Sain kaiken surun, kaiken kaipauksen

hukutttaa humaltuen suudelmiisi,

kurjille haaksirikkoloille avaantui

taas vanha kadotettu paratiisi.

PALAVAT SYDÄMET.

Kai Luoja sen kerran sääsi niin:

"käy, ihminen, yksin tiesi!"

Kuin taivaasta maa niin etäällä

käy täällä nainen ja miesi.

Oma maailma meillä on kullakin,

me elämme heilimähetken

ja täytämme luonnon suuren lain,

taas alamme oman retken.

Meidän sielumme suree ja väräjää

ja vastasointuja halaa,

alla tähtien yksin ja yhdessä

kaksi sydäntä yössä palaa.

Ne palaa kuin kaksi kynttilää

mestari Viikatemiehen vaa'assa,

ja sielut kaihoovat kaikesta pois,

ei kotia taivaassa, maassa.

ELÄMÄ.

I.

On elämä kuin suuri tanssihuone,

miss' aatokseni tanssi riemumielin,

yön jälkeen nyt sen tyhjyys tympäisevi,

ja soittokone katkonaisin kielin

päin irvistää kuin hyppyynvalmis peto,

kuin kosketinten ruma hammasrivi

mua tahtois purra, tyhjät seinät kysyy:

miks ihmissydän kova on kuin kivi.

On jäätyneet jo soiton laineen kuohut,

vain muistot ilkkuu mulle kaikkialla,

ja ruusu, jonka armaalleni annoin,

nyt tallattuna kuihtuu lattialla.

II.

On elämä kuin suuri suruhuone,

nyt jälkeen tuskan sekä itkun rajun

ma kuulen sielukelloin synkän soiton

ja tunnen kalman lähenevän hajun.

Söi permantohon jäljen ruumiskirstu,

nyt poissa on hän, iäks multa poissa,

juon kylmän peijaismaljan pohjasakat,

nään valkeet käärinliinat ikkunoissa.

En löydä tyhjyydestä mistään pohjaa

vaikk' kuinka etsisin ja aattelisin.

On elämäni suuri talvi tullut,

kun päivä lyhin on ja yö on pisin.

III.

Elämä, sä oot kuin silmänräpäys,

sinä yksin mulle ilon annat.

Silmänräpäys, ah, aatokseni,

lennä taivaan kaikki kaukorannat!

Silmänräpäyksen iloss' synnyin,

syttyi siemen, josta elon juuret

kasvoi maahan, josta elon runko

nosti latvaan nesteet raikkaat, suuret.

Hetken heijastus on tähdenlento,

joka siintää taivaan aavikolla,

hetken välke kavevalkea,

jolloin ohra kypsyy vainiolla.

Silmänräpäys on lemmen liekki,

silmänräpäyksen hehku hohtaa

naisess' silmässä, kun toisensa

ruumis, katse, sydän, sielu kohtaa.

Silmänräpäys on onni, riemu,

kaikki mit' on suurta, ihaninta,

elon, kuolon raja, alku, loppu,

ikuisessa mit' on ikuisinta.

TUNTEEN TUHKAA.

Me yksin istumme kuin sumussa,

me äsken suutelimme sammuksihin

tunteemme kuuman tuhan, silmät kysyy:

oi, kevyt lempi, mihin eksyit, mihin?

Me oomme niinkuin kaksi haamua,

nyt jälkeen veren vallattoman humun,

kun kädet irroittuu, yön yksinäisyys

hirmuisna katsoo meihin läpi sumun.

RANTATIELLÄ.

Yksin kuljin pitkin rantatietä,

pajun siitinpöly veellä häilyi. —

Kukkiiko enään koskaan mun unteni pajut,

jotka mun sieluni pohjihin päilyi!

Poissa, poissa! Missä kulkee armas!

Niin ne puhuu mulle pihapuistot,

tehtaantorvi se ammuu kuin palopasuuna ilmaan,

sauhurenkaina murtuvat muistot.

Sauhukiemuroina luikerrellen

niinkuin riettaat, ratsastavat aaveet

kaupungin yli pois metsien taakse jonnekin kauvas,

niinhän ne haihtuvat ihmisten haaveet.

VANHA KIRJE.

Vanha kirje, kellastunut lehti,

sirot, suorat, hienot kirjaimet,

muistan sen kun lemmen hetki ehti,

ah, ne ajat on nyt mennehet.

Pois on kätes tuores ruusun tuoksu

haihtunut ja muste kuivunut,

kuutamoinen sokkosilla juoksu,

poissa haave, nuoret kisailut.

Vanha lehti kantaa syksyn värin,

vielä myrsky sielussani soi,

miksi kuvas sielussani särin,

sit' en ehjäks enään tehdä voi.

Kokoon muistoistani viime sirun,

nostan lampun valoon hohtamaan,

tiedän, monen yön nyt yksin virun,

yhtä muistoa kun muistan vaan.

Tuntuu kuin yö jäisi kammiooni,

huulille ma rakkaan kirjeen vien,

hiljaa kätken lehden laatikkooni

niinkuin sulkisin ma onnen tien.

KATULYHDYN LIEKEHTIESSÄ.

Himmeästi katulyhty palaa

iltahämärässä elokuun,

hieno sade katuun vettä valaa

virvoittaen vanhan pihapuun.

Katu kiiltää alla lyhdyn valon,

kylmä vierus loistaa kostealta,

kuljen ohi vanhan kotitalon,

joka näyttää ruumiskirstulta.

Kottaraisen tyhjä kota puussa

on kuin muisto kauniin toukokuun,

jolloin lintu lensi korsi suussa,

etsi suojaa vanhan koivupuun.

Sydämeltä lyhdyn liekki näyttää,

joka palaa iltahetken vain,

kohta vanha kuu sen viran täyttää,

nousee kirkon takaa kumottain.

Katuun putoo puusta lehtiläjä.

Niinkuin aave kulkemassa ois

tulee harmaa lyhdynsytyttäjä,

lyhdyn sammuttaa ja hiipii pois.

KALMA TUUDITTAJANA.

Mun lapsuuteni kehto,

mist' olit tehtykään,

ain heräsin ma yöllä

ja nukuin pimeään!

Ma itkin kunnes nukuin

ja itkin unessain

ja turhaan emon kättä

ma pelossani hain.

Kun kehto seisoi hiljaa

ja nukkui emoni,

kai silloin tuli Kalma,

mua öisin tuuditti.

Viel' usein tunnen kuinka

mun vilu uness' on,

oi, koska kerran Kalma

mun tuutii lepohon?

VANHA TAULU.

Ma muistan kotiseinän vanhan taulun,

niin usein mielessäni kuvastuu;

tuo vanha talo seisten rantamalla

ja vieress' iäkkäänä piilipuu.

Ja jyrkän tiilikaton harjan takaa

poutaisen pilven ruso heijastaa,

lomitse kahden saviporttipylvään

vihreenä hohtaa nuori pihamaa.

Ja avojaloin punahuivi päässä

käy nuori, sorja vaimo rantahan

povella kantain loistokutri lasta,

luo lapseen katseen armaan uinuvan.

Hän mitä miettii, äiti, uneksiiko

hän elon taikaloistot lapselleen,

vai peljänneekö pettymysten tuskaa

ja maailmata salajuonineen?

Siit' en ma koskaan saanut oikein selvää,

mut kuva mielessäin ain kuvastuu:

tuo vanha talo seisten rantamalla

ja vieress' iäkkäänä piilipuu.

ILTAHÄMÄRISSÄ.

Kuuluu kuherrus ja naisten nauru

joka penkin luota läpi puiston,

vaahteroiden päällä lepää illan hämärä

niinkuin suruharso yllä rakkaan muiston.

Ravintolan ovest' tuikkaa valo

niinkuin peikon silmä yöllä palaa,

miksi puiston nauru pistää mieltäni,

niinkuin tikari se vihloo sydänalaa?

Siksi, että nauru mieleen johti

naurun, joka kerran ilon antoi

monta vuotta sitten alla vanhan vaahteran,

minne puiston tuuli nyt sen naurun kantoi?

Tapaan kädelläni sydäntäni,

nyt ei nauru enään tuskaa tuota.

Avaan ravintolan oven, silmää häikäisee,

etsin unohduksen unta maljan luota.

Siellä yksinäiset sielut istuu,

heille elo antoi hylkymurun,

niinkuin syvyydestä ontto nauru remahtaa,

joka sielu koittaa peittää oman surun.

PELAAJAT.

Ja miksi minä mietin

tään elon hullutusta,

se on kuin kortti valkea,

on toinen puoli musta?

Ja mistä ilon löydät

ja mistä surun löydät,

on valkeet pelimarkat,

on vihreet pelipöydät?

Ja mustat kynnet häärää,

ne pöytään tahrat piirtää,

ne puhuu merkkikieltä,

ne taskuun kullan siirtää.

Taas peli käy ja turhiin

näin menee muiden vaivat,

ne arkkuun tuskin vievät

sen kullan, minkä saivat.

Kun kuolinvuode oottaa,

ken kättä niille antaa,

ja kuka väärän pelaajan

voi viime kätköön kantaa!

Ken tutkii suuret tusskat,

mi pistää ihmisrintaa,

ei pelaajilla viimein oo

ees ruumisarkun hintaa.

ON JOTAIN MÄTÄÄ TÄÄLLÄ.

On jotain mätää täällä,

se kasvaa niinkuin myrkkysieni,

jalous, suoruus, hyvyys maahan tallataan

ja sijaan pystytetään halpa, pieni.

On jotain mätää täällä,

on jotain, mikä täällä löyhkää,

saa kunnian yön kurja kavaluus

ja mik' on pahaa sekä pöyhkää.

On jotain mätää täällä,

se nousee, kasvaa entisistä,

se kasvaa, kulkee niinkuin sairas sumu,

varjelkoon Luoja meitä ystävistä.

On jotain mätää täällä,

ja mätä kasvattavi mätää,

se mätä täytyy kerran puhki puhdistaa,

kun kaikki kerran huutaa ihmishätää.

ISÄN HAUDALLA.

I.

Lehmukset, suhiskaatte lempeästi,

suhiskaa, suven henget, raittihisti,

kiertäkää vihreet, nuoret käsivarret

ylitse paaden, kussa kohoo risti.

Keveenä kierrä, orapihlaja,

keveenä paina, vanha, harmaa paasi,

päällä sen tomun, joka alla lepää,

ylitse miehen, jonka suru kaasi.

Maailma tuomitsee ja maailma kaataa,

syytöntä vieras vainoo, kiven heittää.

Ikuinen sovituksen sammaleella

lopulta kaiken katoovaisen peittää.

Haudalla 29.6.09.

II.

Ne kieltää tahtoi sulta sielukellot,

vain pieni oli ystävies saatto,

järjestysvalta tunki suruhuoneeseen. —

Sä olit elämäsi luja Cato.

Lesken ja äidin kyynelvirrat vuoti,

houreiden tekosyystä kellot soitti,

lain kylmää kirjaintansa tutki tuomari,

mut äidin sydänvoima kaikki voitti.

Ma muistan kammon, jota silloin tunsin,

portilla kuuset tumman varjon loivat,

palkatut malmikelloin synkät soinnut soi,

ah, sydämessäin vielä nyt ne soivat.

Kotona 1.7.09.

KARKELO KALMISTOSSA.

Kuin puoleks valveilla ja unissain

ma kolme neitoa näin kalmistossa,

ja oli yö, yön taivas musta niinkuin maa,

ne neidot kiersi ristikarkelossa.

Yks neito oli helosilmäinen,

hän siniviitass' soilui välkkyvässä,

sen immen silmiin katsoa en rohjennut,

ens lempeni hän oli elämässä.

Ja toinen punatukka, tulinen,

sen huuli niinkuin koralli ja viini,

hän kiehtoi oikun, nuoren veren hehkullaan,

mut häntä en ma saanut yössä kiinni.

Ja kolmas tumma niinkuin tummin yö,

ja katseen kajanne kuin viime säteen,

yön maille aurinko kun synkkiin vuoriin käy,

kuin uniss'astuja hän tarttui käteen.

Ei hällä sielua, ei ruumista,

ei ääntä, katse suuri, kylmä, kumma,

kuin unennäky, jot' ei toiste nähdä voi,

niin oli salaperäinen ja tumma.

Hän vei mun karkelemaan piirihin,

soi liepeiss' syysyön sairas vilun viima,

ja poissa oli kaikki elävitten maa

ja poissa toivo, tahto, mainen kiima.

Kuin välitila kuolon, elämän

niin epäselvä tämä kisaretki,

en onnellinen ollut enkä onneton,

yön ikuisuuskin oli niinkuin hetki.

En hälle nimeä mä antaa voi.

hän tuntematon kaihotonna yössä

niin piirin immist' oli ylin, ihanin

kuin sydänkukka kalmankukkain vyössä.

Hän nosti valkeen käden huulilleen

kuin tietäjätär pyhä, puhdas, suuri. —

Ma heräsin, hän häipyi niinkuin varoittain,

enemmän kysellä kun aioin juuri.

SALA-AMPUJAT.

Miks tuli, mi syö, niin minuss' on hurja,

miks veressä vuoroin on kylmää ja kuumaa,

miks elämä tääll' on niin pieni ja kurja,

vain teennäisin keinoin se hurmaa ja huumaa!

Voi elämä olla kuin väkevä viini,

sen voimasta lauloi ne valheisin viimein,

mua neuvoi ne: tartu jo elämään kiinni,

ja tasaannu, tyynny ja viisastu viimein!

Nuo maineeni mittaajat vaa'alla väärin

mua punnitsi mitoin ja nauhoin ja taksoin,

ma Mefiston vaippaan itseni käärin

ja ivalla iskin ja ivalla maksoin.

En koskaan ma tyyntyä, tyytyä voinut,

mun sieluni kasvoi, kun tärvelin ruumiin,

niin tuskasta löysin ma oikeat soinnut

ja silloin ma ponnahdin lauluihin kuumiin.

Mua salaa ne ampuivat ostetuin jousin,

käsin temmaten nuolen ma taitoin sen kärjen,

ne kaatuvan luuli, mut pystyyn ma nousin,

jos vasta ne ampuu, niin jousenkin särjen!

AUTIO TALO.

Oven yöksi suljen.

Koti on niin autio ja tyhjä,

läpi huoneiden ma kuljen,

ikkunoiden ruskeet paperit

lattialle sinne tänne luovat

läikähtävät punajuovat.

Kuljen edestakaisin kuin heiluri,

joka mittaa määrätöntä aikaa,

vanha korituoli narisee,

tässä huoneessa lie jotain taikaa.

Seisahdun ja kuuntelen ja mietin,

katson uutimien takaa,

katukiven vieressä on katukivi,

mustat katot harmaan kaupungin

niinkuin valaat kyyryillänsä makaa,

harmaa, toivoton on talorivi.

On kuin talo kuiskuttaisi

turhaan kuluneista tuskain öistä,

monet vieraat tääll' on asuneet,

monet kyyneleet on täällä vierineet,

monen liian varhain on kai hauta vienyt,

kuka, kuka siit' on tiennyt,

tietävätkö seinät heidän askareistaan,

riemuista ja rikoksista, salatöistä.

Koira ulvoo jossain naapurissa,

kuka tassuttaapi pihamaalla,

ullakolla naukuu vanha kissa

niinkuin joutuisi se raivoon,

kuka kurkistavi vanhaan kaivoon,

miksi suhisevi vanha piilipuu?

Tässä huoneessa oon puoli vuotta

käynyt, käynyt niinkuin muukalainen

vailla rauhaa, vailla iloa

muiden askelien tarpomalla tiellä.

Kuuntelen kuin huokais yksin nainen,

tuntuu niinkuin liikkuis keinutuoli,

missä vanha äiti istui äsken vielä.

Yksin kuljen huonehesta huoneeseen

ja ma turhaan tunteitani lepoon tuudin,

elämäni eessä on kuin raskas esirippu,

sydän on kuin talo autio,

jonka ikkunoiden eteen laskettu on uudin.

HÄDÄSSÄ.

Ken hädässä mua auttaa,

maan pääll' ei yksikään!

Tuo, Tuoni, tummaa lauttaa,

sun himmeen rantas nään.

Ja souda, souda hiljaa,

ma päällä tämän maan

en nähnyt untein liljaa,

oon ollut varjo vaan!

Ma tunnen kumman tenhon,

ei Tuoni lauttaa tuo,

siis itse veistän venhon

ja soudan Tuonen luo.

IHMISEN RUKOUS.

Ma pyydän sulta voimaa,

sä Tuntematon suuri,

sä kaiken alkujuuri,

sä runko, latva, kaikkein maailmoiden puu.

Mua älä syyttä soimaa,

ma pidän oman pääni,

niin käskee rinnan ääni

vaikk' kaikki yönä ympärilläin kaareentuu!

En pyydä nöyryytystä,

en sääliä ma pyydä,

en muiden niskaan syydä

ma taakkaa, joka painaa minun harteillain.

Ja omaa kärsimystä

ma tahdon loppuun kantaa

ja tahdon paljon antaa

ma siitä tulesta, mi palaa rinnassain.

Kuin ystävälle, sulle

ma puhun: älä jätä,

kun mull' on suuri hätä,

kas itse itselleni surut, ilot loin.

Suo vuoren voima mulle,

en alistu ma armoon,

ma tahdon nousta tarmoon,

en muuta oo kuin ihminen, kun tahdon, voin!

SYYSSATEEN SOITTAESSA.

Kuin monta vuotta pitkä on se yö,

min yksin valvot, et saa syvää unta,

mitaten ikuisuutta vanha kello lyö

kuin kuollut oisi koko ihmiskunta,

ja sinä yksin elät, yössä yksin,

vierekkäin muut kun nukkuu ystävyksin.

Nään sielun silmilläni uhkeet vaimot,

ne nukkui rauhallisna päivän töistä,

ne täytti äidin pyhän tehtävänsä.

Nään vahvat miehet, jotka tyynein kasvoin

ja tervein hengityksin kyllyyttänsä

elämän voimaa kerää unessansa

yöss' unta nähden rautamoukareista

ja kätten työstä, joka leivän antaa.

Nään vuoteen luona pienen kätkyen,

nään lapsen, joka siinä nukkuu,

se uupui niinkuin aalto vasten rantaa,

sen pienet myrskyt äiti tuuti tyynehiksi.

Taas kaikki on kuin kesän unta vaan,

syyssade rummuttavi ikkunaan,

mut minä yksin yössä valvon

ja kysyn: elänytkö olen suotta?

Sen tunnen, tänä suurna yönä

ma varmaan elänyt oon monta vuotta.

Lyö vanha kello. — Elon turhuutta

ma mietin, ihmishullutusta,

mut kohoon, sielu kasvaa pimeässä,

ja kauvas pakenee se henki musta,

mi väijyy sieluani surussani.

Jo kuulen ihmisäänet alta ikkunan,

työmaalleen kulkee työmies moukareineen,

niin päivä alkaa taasen uuden työnsä.

Ja yksinvalvojakin tyyntyy, tointuu,

hän lepää jälkeen yksinäisen yönsä,

pois nukkuu ihanasti päivän sointuun.

SYYSLAULU.

Lepattavat levotonna

haavan hienot, herkät lehdet,

syksytuulen tuivertaissa

värisevät vienot lehdet.

Vapisevat, vavahtavat,

putoavat polullesi

niinkuin suuret veripilkut,

sydänveren pisarasi.

Kahisevat kuollessansa

alla ihmisaskeleiden,

lentelevät, liitelevät

karkeloiden kalmantanssin.

Uneksivat kevään unta

alla kylmän, kelmeen taivaan,

tanssistansa taintuneina

putoavat mustaan maahan.

Vapisevat, värisevät

alla ihmisaskeleiden,

alla rauta-anturoiden

väräjävät vienot lehdet.

Ihmisparka, ihmisjalkas

tallaa, tallaa tietämättään,

sataa lunta, sataa lunta,

puhdas lumi lehdet peittää.

Viimeisenä läpi talven

lehtipari haapapuussa

värjyy talven tuiskun alla,

putoo vasta kevään tullen.

KRISTALLIKUKKIA.

Kuurassa seisoo rautainen tammi,

talvessa kukkii kevään puu,

ylitse valkoisten vaahteroiden

loistaa kylmä ja kelmeä kuu.

Lumessa loistaa koko luonto,

sieluni valossa kirkastuu,

heljinä hohtavat aurinkohaaveet,

poissa on yö ja murhe muu.

Kiillä, sieluni, kirkkaana jäässä,

kulje yksin kuin talvinen kuu,

seiso kuin jäähtyvä, jäykkä, kaunis

kristallikruunuinen nuori puu!

Maalisk. 1909.

TALVIKUUTAMOLLA.

Niin hiljainen on katu,

on kuulas tähtiyö,

ja vanha kirkonkello

jo kahtatoista lyö.

Ja lumi peittää katot

ja härmää huokuu maa,

käy pakkanen ja paukkuu,

kyyviirit vingahtaa.

Jääpuikot räystään alla

ne aavevarjon luo,

ja pilven alta virtaa

kuun kylmä valovuo.

Kuin lahti loistaa tori

kuin valua se vois

yön taivaan tähtimereen

ja haihtuis ilmaan pois.

On kummallista kaikki,

maa tyynnä hengittää,

sen unta taivas valvoo,

ja sieluun rauha jää.

Nyt ajaa Uni reessä,

sen taikatiuvut soi,

kuun juopaan hepo häipyy,

jäähilseet karkeloi.

Nään sadun suurta unta,

kuu hohtaa huoneeseen,

ja hilseen hilke soittaa

mun uneen hiljalleen.

MAISEMA.

Kaupungin ympärillä seutu synkkenee,

jo lumi siintäin tummuu lahden jäällä,

punoittaa kolme veriruskeeta hattaraa

kahden kaarneen linnantornin päällä.

Tien syrjäss' alastonna huokaa poppeli,

kuin paarivaate hohtaa harmaa hanki,

vankilan kello lyö nyt viittä, — ristikosta

katselee kauvas yksinäinen vanki.

Mitä hän miettii kammion kurja asukas

varpusen visertäissä räystään alla?

Kai miettii: miksei päivä laske itään,

tai ehkei mieti enään yhtään mitään.

— Kunnaalla seisoo sähkölennätinpylväät

niinkuin kolme ristiä Golgatalla.

Palotornista tuli jo välähtää,

ristikon aukosta katoo pää.

JOULUYÖSSÄ.

Jouluyöhön tuijotan ja varjot karkeloivat,

ilmass' suuret lumikellot värähdellen soivat.

Tuijotan ja hätkähdän ja kammo veren hyytää,

ikkunassa katseen nään, mi rukoilee ja pyytää.

Ja se katse huutaa nälkää ja se kiroo, soimaa,

ja ma jäähdyn ja ma katson eikä mull' oo voimaa.

Mieron mies, miks et sä lähde ikkunani takaa?

Nääthän, valkoraunioina kaikki eessäin makaa.

Kaikki toivon tähdet sammuu, suuruusunet hukkuu,

huoneessansa huokaellen vanha äiti nukkuu.

Yksin jäin mä, mun on vilu, vaikk' on lämmin liesi,

lie myös sulla ollut äiti, joka siunas tiesi.

— Ja hän väistyy niinkuin mua ymmärtänyt oisi,

tuntuu taas kuin rauhan kellot jouluyössä soisi.

Näinkö varjon vaiko miehen mieross' yksinäisen?

Taikka näin mä ikkunassa oman katseen jäisen.

Jouluyöhön tuijotan ja sataa, sataa lunta,

yössä yksin lepää maa ja kurja ihmiskunta.

"BETLEHEEMIN TÄHTI."

Kujia ma kuljen yksinäistä tietä

ohi vanhain, vapisevain rakennusten,

harmaat talot niinkuin kaljun kalseat

jäykät, vanhat vaarit seisoo vastatusten.

Kirkontornin kukko loistaa kuutamossa

yli vanhan raastuvan, ja vaikeroiden

ruostunehet viirit vinkuu viheltäin,

tuikkaa tornitulet palovartijoiden.

Näin on rauhallista käydä yksin yössä

aatellen mun nuoruuteni armahaista,

miks sua, turha hulluus, enään mietinkään,

vanha kuu, sä valehtelet kaikenlaista?

Katson siltaa, jonka varjo päällään seisoo,

rantakadun valot värjyy, virtaan hukkuu,

moni seikka seisoo täällä päällään ain,

yhä unikeko-kaupunkini nukkuu.

Monen ikkunalla nään ma valkeen kukan,

"Betlehemin tähden" ilon ikkunalla.

Yksinäiset sielut huokaa huoneissaan,

harvoin lapset leikkii vanhain ruutuin alla.

Katuja ma käyn, en etsi ystävyyttä,

kokonaisin oon kun olen aivan yksin.

Puhdas lumikukka, kukka tunturin,

tuoksutko sä mulle kevättervehdyksin?

Katuja ma harhaan, jostain lamppu loistaa,

hymyileekö onni läpi ruutuloiden

tähtein tuikkiessa kimpuin tuhansin

maahan läpi lumikukka-ikkunoiden.

Muill' on edes joulu, mull' on aina syksy,

miks ei valkolunta nyt voi sataa puista?

Koska kerran kukki elämäni puu?

Siit' on pitkä aika, sif en enään muista.

TÄHDEN LENTÄESSÄ.

Näin minä ihanan tähdenlennon,

aattelin: yksinkö jäit kuin ma jäin,

sortiko suru sun sielusi hennon

keskeltä kylmien ystäväin?

Taivaan tulikukka-yrttimailla

olit kai pieni ja pilvessä ain,

ehkä et loistanut muiden lailla,

olit kai unta ja usvaa vain.

Pois sinä lensit avaruuteen,

niin ehkä löysit, mitä sä hait,

sammuessasi maailmaan uuteen

kirkkaamman, kauniimman loiston sä sait.

UNELMIEN MAILLA

Unelmien tarhaan ma tuijotan

lävitse elämän ikävän ja harmaan,

näen minä laulujeni lumolinnat,

satujeni keijut, valkeat rinnat

kuutamossa illan armaan.

Nään minä astuvan kuutamon kujaa

neidon ihanan, kaihovan ja kelmeen,

on kuin hän valaisisi koko tarutienoon,

kirkastun ja katselen silmään viileen vienoon

niinkuin kahteen sinihelmeen. —

Tulevat suuret suvilinnut lentäin

hilpeällä, heleällä kahinalla,

valkeat joutsenet satujen saaren

alitse tähtiyön helokimmelkaaren,

kuutamossa seison alla.

Katselen hetken heleätä näkyä,

katselen kuvaa kirkasta ja kummaa,

kunnes silmäni veriin vettyy,

katselen ja katselen ja haaveeni pettyy,

katselen katua tummaa.

LAULU AURINGOLLE.

Sä suuri päivä, joka katsees luot

ylhäisnä korkealta suureen mereen,

tulessa suuri oot; jos sull' on sydän,

kuumimman tulen sait sä sydänvereen.

Ei ole merta, joka sammuttais

sun suuren rakkautes, joka surmaa,

pieninkin kukka kuihtuu suudellessas,

kovimman kivenkin sun hehkus hurmaa.

Sua koitan katsoa, mun häikäiset,

maa musta ei sun voimaas koskaan voita,

vain ihmissilmin nään sun ihanuutes,

en näe tuhansia auringoita,

mi kiertää ympärilläs, ylläsi,

et ehkä itse tunne omaa rataa,

korkeimman vuoren murskaat salamoilla,

pieninkin mato sua kohti mataa.

Sä lienet pienin, alin auringoista,

käykö sun tähtes elo rakkaammaksi!?

Ma katson uhalla sun liekkimerees,

vaikk' uhkani mun tekis sokeaksi.

Sä palat, poltat, kerran itse sammut,

luot ehkä sammuessas elon uuden,

siks sammut, että synnytät ja surmaat,

siks vaivut kerran mereen ikuisuuden.

MAAN MEHU.

Maan mehun tuoksun tuntea taas saan,

syyslehtiröykkiöiden palaa tähteet,

juo, sielu, kevät käy taas yli maan,

ei ehtyä saa kirkkaat sydänlähteet!

Taas eikö oo kuin sielussani sois

uus kieli rikkoontuneen sijaan,

juo sieluni, juo pois, juo pois

maan voimamehut kevään antelijaan!

Juo, sielu, huuhdo huoles, vaipuos

maaemon pyhään syliin sykkäilevään,

ah, sielu, näät taas piilleen aurinkos,

näät uudesta taas kirkastuneen kevään!

IN MEMORIAM.

Elo on kuin suuri soitto,

yli yön se helähtää,

kuolema on usein voitto,

voittajaks ain elo jää.

Ihminen on niinkuin kieli,

jota elo soinnuttaa,

iloinen on milloin mieli,

milloin kaikki katkeraa.

Soitto nostaa miehen voimaan,

tuska kieltä jännittää,

kun käy kaunis soitto soimaan,

itse elo hymyää.

Sydän! Siin' on soiton taika,

okainen on taiteen tie,

taival pitkä, lyhyt aika,

usein kalma parhaan vie.

Eikä kuolo miestä murra,

kuolema vain vapahtaa,

ei saa soiton luona surra,

otti maa ja antaa maa.

Missä soittoniekka matkaa?

Manan vettä viileää. —

Elämä ain työtään jatkaa,

uutta kieltä virittää.

Virittää sen uuteen voimaan

täydemmäksi yhä vaan,

kunnes saa sen taasen soimaan

sävelkuoroon korkeimpaan.

MUN SIELUNI.

Mun sieluni on niinkuin viulu,

mi kerran pirstoiks särjettiin,

mut pirstat minä yhteen liitin,

taas soinnutin ne säveliin.

Ja kuta useemmin se särkyi,

sit' ihanammin taas se soi,

ja joka siru kertaa kaijun,

min särkyessä viulu loi.

On joka siru sielun itku,

jok' osa osa onneain,

sain surussa sen syvän soiton,

jot' ilossa ma turhaan hain.

Ja vaikkakin se särkyis taasen

ja sorasoinnun vaikerois,

sen soitan yhä eheemmäksi,

kuin nyt se vasta oikein sois!

IKÄVYYS.

Mikä ikävyyden ijäisyys

lepää näiden kujain yllä,

harvoin päivä eksyy paistamaan

kammiooni sädehyväilyllä.

Täällä tahtoo tunnottuus ja tyhjyys

tappaa elontoivon viimeisenki,

täällä homehtuu ja yöhön hyytyy

nuori, raikas, riemuitseva henki,

tahdon pois!

Nämä harmaat talot, harmaat huoneet

mua kummitellen kaartaa illoin,

poisssa ilo, onni, ilma vapaa,

pois ma näistä kahlehista tahdon sinne,

missä henki hengen, sielu sielun tapaa,

siellä kannel taasen kirkkahammin sois!

Täällä virun niinkuin vankilassa,

minne katson, petosta ja paulaa,

mielikuvain keväät köynnöksillä

kopin synkät seinät täytyy laulaa.

Tämän synkän synnyinkaupungin

maa mua polttaa, ilma painaa,

minun täytyy murtaa kaikki,

kaikki rakkaat siteet, muistot,

kaikki turhat unelmat,

täytyy polttaa elon sillat, huvipuistot,

tukahuttaa halut haikeat,

unohtaa ihanat lemmen yöt.

Tuskan tuli, miks sydäntä syöt,

nouse, nouse, voimani nuori,

puhkase kuori,

minut valohon vie

ja aukaise tie

ja katkaise latvoin ja juurin

synkkä syntymäpuu!

Kun sä murrat tään vankilan muurin,

niin nuorentuu,

mun sieluni, sieluni vapautuu,

mun sieluni janoaa pois!

Kun siteet laukee

ja portit aukee,

kun tunnen itseni vapaaksi taas,

niin kannel puhkeaa soimaan,

on henkeni nuori, se vapaa on,

se palaa alkuvoimaan,

se kasvaa, kohoo siivillään,

minä nään, minä nään,

miten nousee mun henkeni aamun koi,

soi elämän ikuinen kannel, soi!

VAPPULAULU.

Nyt iloitkaa, nyt laulakaa,

niin kaunis taas on maa,

mut kauniimpi se toivo on,

min kevät kasvattaa!

Nyt Vappu on, nyt Vappu on, taas veikot laulakaa,

niin että taivaan luhtihin tää laulu kajahtaa!

Maan yrtit vielä unelmoi,

myös neidot unelmoi,

ja ihana se lempi on,

mi linnun virress' soi.

Nyt Vappu on, nyt Vappu on, taas veikot laulakaa,

niin että taivaan luhtihin tää laulu kajahtaa!

Kuin astuisitte aurinkoon

niin tienne astukaa,

kuin kuninkaita oisitte

ja teidän kaikki maa!

Nyt Vappu on, nyt Vappu on, taas veikot laulakaa,

niin että taivaan luhtihin tää laulu kajahtaa!

Oi, kuulkaa, sävel siivet saa,

se oikeen kaijun saa,

sen päivä kruunaa kunniaan

ja sitä kuulee maa!

Nyt Vappu on, nyt Vappu on, taas veikot laulakaa,

niin että taivaan luhtihin tää laulu kajahtaa!

ÖINEN RATSASTUS.

Niinkuin kirkuvat myrskylinnut

aatokset eelläni syöksähtää,

niin minä myrskyssä ratsastan yöllä,

taakseni harmaa kaupunki jää.

Unteni kaupunki liekeissä palaa,

riemuni rauniot sauhuaa,

kuolemanlinnut pääni päällä

murheita minulle ennustaa.

Taivaalla leiskaa kuin lohikäärmeet,

punaisin kidoin ne kiemuroi,

lävitse kuumien metsien syöksyn,

takana aaveiset huudot soi.

Kauvan saan minä kiitää yössä

jalassa verinen kannustin

ennenkuin nään minä armaan aamun,

riemuni uuden kaupungin.

Hei, hepo, hei, hepo, korpit karkaa,

tuossa on viimeinen sillanpää,

eessä on elämän ihana taival,

kauvas kuoleman kaupunki jää!

Hei, hepo, pystyyn sun hirmuja vastaan

palavan kaupungin pätsistä vien,

raunion viime hohteessa vielä

lävitse metsien nään minä tien!

Kuule, nyt huutavat kaukana korpit,

vainuivat ehkä mun haaskaani jo,

taivaalla on kuin helvetin hohto,

hei, hepo, nouskoon jo aurinko!

KESÄ-YÖ.

Harjun alla uinuu järvi,

puro kiertää läpi niittyjen

ohi vanhan kirkon, ali sillan,

jonka luona vanha paja

seisoo savuttunein mustin seinin.

Väreilyssä lomaan lumpeiden

kuultaa tyynen suvitaivaan

sekä rantaniittyin värit

sinivihreinä ja viilehinä.

Linnut lepopuillaan silmän sulkee,

neidot luhdissansa paljain rinnoin

hymähtävät uness' aatoksilleen

ihanaisen juhannuksen eellä.

Koko kylä nukkuu, nukkuu vanha kirkko

niinkuin seisaallansa jättiylkä,

vieress' seisoo tapuli kuin morsian

vanhanaikaisessa kellohameessaan.

Raitilta ei raiju iltalaulu,

harjun taakse hukkui käen ääni,

jota nuori äiti äsken matki

tuutiessaan saunast' tullen lastaan

isän silmätessä suvipeltojaan,

jotka hiljaa huojuellen siintää.

Kartanossa sireenit ja ruusut,

töllein eessä pihlajat ja heisipuut

tuoksuu yli järven kesä-yössä,

nurmen kirjokukkasista nousee

niinkuin pyhä, hieno uhri ilmaan,

harjun kuuset työntää pihkan hajun,

suolla pursut kilvan suitsuttavat

kohottaen tuoksun korkealle

yli kaukometsäin sini-uturantain

kaskisauhun lailla leijailemaan.

Avaan ikkunani järvelle.

Luonnon täyteläinen tuoksumalja!

Nostan sinut hiljaa huulilleni

ja ma juon sun kauttas rintaan voimaa

ja ma hengitän ja huokaan runsauttas,

kolkon, ummehtuneen talven jälkeen

puhallan pois öiset huokaukset,

pahain silmäin iskut hämärissä,

pienet pyyteet pienen kaupungin

kauvas karkoitan ma mielestäni.

Ja ma ahmin niinkuin janoon nääntynyt,

uutta nuoruutta juon keuhkoihini,

joka aivon soluun, joka sielun soppeen.

Tunnen sen kuin ihmeuudistuksen,

luomisriemun suuren sytytyksen

ja ma avaan sylini ja rintaan painan

koko metsän sekä taivaan rauhan,

tämän öisen, tuoreen tuoksun hetken,

tämän viileen kirkkaan kesäkuvan

ihanaisen juhannuksen eellä.

SATULEHTO

PÖRRIÄINEN.

Kulki Kiesus kerran yksin tietä pitkin,

pörriäinen lensi vastaan sarvin käyrin

kerjäläisen pudottama äyri suussa,

silloin sieppas Kiesus piloillansa äyrin.

"Ei oo mikään mies, ken toisen oman ottaa!",

huusi pörriäinen, kun se pilan keksi.

Kiesus takaisin nyt antoi sille äyrin,

sanoi: "kasva, äyri, sadankertaiseksi!"

Nyt taas pöyhkeänä ilkkui pörriäinen:

"sepä mies, ken omansa taas ottaa taitaa!",

aidanseipääseen niin lensi puhki päänsä,

jäless' astui köyhä rampa maantien laitaa.

Näki äyrin, iloissaan sen konttiin poimi.

Niinpä Kiesus auttoi tielle köyhän ramman.

Siksi pörisee nyt vielä pörriäinen,

kun se eliniäkseen sai päähän vamman.

KÄKI JA VARIS.

Oli kerran vanha, tyhmä vaari,

vihas kevättä ja käen kukkumista,

käen toivonut ois hiiden loukkuun,

luulosairahana luuli käen

hälle aina kukkuvan: "käy koukkuun!"

Kävi koukummaksi tyhmä vaari,

vanheni ja vanhetessa yhä paatui,

vaikka ootti häntä kuolinpaari.

Varis puusta puhui maikaellen,

vanha, viekas varis vaakkui: "vaari!"

Kävi koukummaksi tyhmä vaari,

käen syyksi selitti hän koukun varren,

kompuroi ja elää kihnaeli,

kulki, kahmi jyvälaarin luona,

varista hän iän elätteli.

VARIKSEN VALA.

Sammakko se istui rannalla,

varis yksin istui puussa,

sanoi sammakolle: "nouse maalle!"

ajatteli: oisit suussa!

"Enpä nouse", sanoi sammakko,

"sinä kurkustas mun nielet alas!"

"Enkä niele", sanoi viekas varis.

Sammakko huus: "teeppäs valas!"

Teki varis valan vaakkuen:

"vaak, vaak, vaak, sen varis takaa!"

Vastas sammakko: "no nyt sen uskon,

variksell' on vala vakaa."

Sammakko nyt maalle hyppäsi,

varis nieli, sanoi: "hyvä pala".

Sammakko nyt huusi: "muista vala!"

Varis: "vatsassa on vala!"

ONNEN KÄKI.

Ja onnen käki vain hetken kukkuu maan, metsän rintahan ihastuksen, sen huilunpehmeä ääni hukkuu jo jälkeen ihanan juhannuksen.

Se sitte liitää kuin huuhka harmaa,

syyslaaksoon syöksyy kuin ukonnuoli,

niin kesken kuherrusajan armaan

jo moni kyyhky sen kynsiin kuoli.

Ja moni neito, mi etsi taikaa

sen kukkuessa ja yössä hiipi,

nyt itkee mennyttä onnen aikaa,

pään päällä leijuu nyt huuhkan siipi. —

PÄÄSKYNEN JA VARPUNEN.

Lensi pääsky kevään tullen

talonpojan räystähälle,

varpunen se aitan luona

ilkeästi ilkkui tälle:

"Mitä täällä muukalainen,

tahdot tänne pesäs laittaa,

sinust' ei oo ihmisille

mitään muuta kuin vain haittaa?"

Pääsky vastas varpuselle:

"kyllä soitat suurta suuta,

sirkut täällä koko vuoden,

minä laulan kolme kuuta."

Varpunen se virnueli:

"asut kesävierahana,

minä suistan savimökkis

tämän talon haltiana."

Sanoi pääsky: "lauluillani

maksan vuokran, soimaat suotta,

mulle riittää rikat, sinä

varastelet pitkin vuotta."

RUISRÄÄKKÄ.

Ruisrääkkä niityll' laulaa lauluaan;

kuin joku vetäis taskukelloaan

sen ääni soi, kun ilta hämärtyy,

yöpuullaan kun jo nukkuu pieni pyy.

Ruisrääkkä mittaa illan hämärää,

ruiskukka uinuu, nuokkuu tähkäpää,

ruisrääkkä kehrää sala-ääniään

ja nukkuu omaan ääneen käheään.

Ruisrääkkä, luonnon salaperäisyys,

se on kuin kesäillan ikävyys,

kun yksin kuljet rantakäytävää

ja mietit elämätä jäytävää.

Ruisrääkkä, ennelintu elokuun,

sun soittos loihtii kummaan haaveiluun

niin yksitoikkoiseen ja ikävään

kuin suru itkis alla tähkäpään.

Pois lennät, poiss' on suven ihanuus,

on niinkuin syvempi ois hiljaisuus,

kuin itse luonto tätä oudoksuis,

ja ajan ratas hiljaa seisahtuis.

VÄSTÄRÄKKI JA TILTALTTI.

Västäräkki häntäniekka

keikkui kivell' ylimmällä,

tiltaltti se alimmalla

lauloi äänell' leikkivällä:

"Mist' on sulla hännystakki,

lainalakki, lainatakki,

myy se lanttiin, vie panttiin,

häntäherra, hieno rakki!"

"Pii, pii, hyi, hyi, halpa lintu,

piskuinen, sä pyrit kokkaan!"

vastas pöyhkä västäräkki,

"isken läven tuhmaan nokkaan.

Tiltaltti se lauloi laulun,

laulun kauniin, laulun rakkaan:

"vaikk' on halpa, huono mekko,

kiveen hakkaan, kiveen hakkaan.

Kuules talttaa, kuules tilkin

pienosillein pientä majaa,

sinä kiikut, sinä keikut

pitkin toisen kivirajaa."

Västäräkki nolo lintu

vielä ruman sanan nakki:

"kunniaan käy kukkuloille,

ota, ota hännystakki!"

"En ma keiku kumarellen,

miss' on suurten lintuin sakki",

virkkoi toinen: "kilju, keiku,

sull' on lainahännystakki!"

TERVASKANTO JA LEHMISIENI.

Tervaskanto seisoi mättähällä,

alla lehmisieni kehui syyttä:

"minä nousen, kasvan ylitsesi,

sulla, kölhö, ei oo kestävyyttä."

Niinpä sieni kehui pöyhistellen,

homehattu, sateen lapsi, loinen,

sanoi vanha, vahva tervaskanto:

"siinä kestän, missä joku toinen."

Tuli syksy, putos homehattu,

virkkoi sisuksista mädänneistä

kaatuessaan vielä kehuskellen:

"kyljellään on huokeampi seistä."

"Tästä huomaat", virkkoi tervaskanto,

"mikä kehunnastas oli hyöty,

minä seison, syvään juuret työnnän,

vaikk' on runko, laaja latva lyöty!"

MAAN LUOMINEN.

Ei ollut maata, oli merta vaan,

se laski, nousi, riehui myrskysäässä,

niin Luoja nosti käden yli aaltojen,

ne keinui maininkeina tyyntyen,

ja Luoja istui ison kultapatsaan päässä.

Niin katsoi Luoja alas vesihin

ja näki siinä oman valekuvan.

"Käy, nouse, vieras henki, mikä lienetkin,

maa luodaan, apuriks sun tahtoisin!"

Niin nousi piru, sanoi: "nousen, kun saan luvan?"

"On paljon maata meren pohjalla,

en auteutta enään nähdä saata,

maa luotakoon!" niin Luoja, "se on käskyni!"

Nyt kolme kertaa piru sukelsi,

suupieleen varasti hän salaa hiukan maata.

Ja Luoja otti liejun käsiinsä,

kun sitä sormillansa nyt hän hieroi,

se päivänpaistehessa kasvoi, kasvoi vaan,

puut, ruohot Luoja nosti kukkimaan,

mut piru tätä suurta ihmetyötä vieroi.

Hän täynnä kateutta kiukuissaan

nyt mietti kostoa ja noitui tälleen:

"maa, jonka varastin, se myöskin kasvakoon

kuin kasvoi Luojan maa ja aurinkoon

mun henkeni taas nouskoon valtavoimaan jälleen."

Nyt pirun suussa alkoi kasvaa maa,

suupieleen tuska tarttui tarttumistaan:

"oi, Luoja, Luoja, ota takaisin sun maas!"

huus piru, otti oman hahmon taas

ja tuli Luojan luo ja kertoi kepposistaan.

"Oi, Luoja, maata sulta varastin,

sit' en voi muuttaa viljavainioksi,

en maata minä luoda voi kuin sinun kätes loi,

suun suurta tuskaa en ma kestää voi,

pois ota tuska, maa nyt muuta vaikka kallioiksi!"

Niin otti Luoja pirun suusta maan

ja kallioiksi, kiviksi sen heitti;

nyt piru itki: "en luo maata milloinkaan",

ja väistyi varjoon hiukan harmissaan

ja kavalana kasvot yöhön peitti.

Ja piru kulkee yhä harmissaan

ja moittii Luojan neron suurta luomaa,

hän kivet, kalliot loi karuun Pohjolaan,

öin koittaa siirtää vuoret paikoiltaan,

kun kallioillakin hän kevään kasvun huomaa.

JALOPEURA JA IHMINEN.

Jossain Himalain vuoristossa

istui kerran vanha jalopeura,

kaikkein eläimien ensimmäinen,

suuri oli hällä orjaseura.

Apina se tutki tietäjänä

tähdenlentoa ja uutta kuuta,

käytti tähystäjätorninansa

kultapähkinäistä kookospuuta.

Viel' ei aasi tiennyt aisan vaivaa,

kirkui vapaana ja viisahana,

hepo kilpaa juoksi suden kanssa,

niinkuin teiri lensi kesy kana.

Levoss' oli maa ja ilma, taivas,

levoss' suuri, pyhä luomakunta,

päivä paistoi aina, ruoka maistui,

milloin hyvänsä sai kukin unta.

Virkkoi apina nyt kookospuusta:

"uuden eläimen mun silmäin keksi,

olkimajan uutta asukasta

sanotaan, oon kuullut, 'ihmiseksi'.

Jauhaa kivellä ja kylvää viljaa,

hän on kasvoiltansa aivan sorja,

salamalt' on varmaan tulen saanut,

mut ei oo hän niinkuin minä orja.

Oisko serkkuni tai pikkuserkku,

puuttuu loppunivel, miss' on lisä?

Tuntuu kuin hän oisi toinen minä

tai ma oisin hälle kanta-isä.

Siin' on sentään pieni jos ja mutta,

häntä vain se eroittavi meitä,

minä puissa elän, hän on maassa,

käymme maailmassa eri teitä!"

Silloin virkkoi vanha jalopeura:

"saispa aatoksesi olla muissa,

olet, hullu, nähnyt hullun unta,

sulla serkkuja on maassa, puissa."

Kului aika, vanha jalopeura

unohti jo sanat neuvoniekan,

silloin tuli joku tuntematon

astui luokse yli kuuman hiekan.

"Tuo kai kuuluu heimoon simpanssien,

mut ei hännätönnä noin käy kukaan!"

mietti vanhus, virkkoi tuntematon:

"ei oo asuntosi arvos mukaan!"

Teki louhikkohon kivipajan,

lietsoi, valmiiks sai hän rautamajan,

sanoi kumartain: "käy sisään, suuri,

nyt sun mainees kestää iki-ajan!"

Isoon häkkiin vei hän jalopeuran,

työnsi oven eteen piikki-aidan.

"Ihminen!" niin karjui jalopeura,

"liian myöhään nimes tietää taidan."

ONNEN PEKAN PAITA.

Ja oli kerran oikein rikas mies,

hän oman suuruutensa aina ties,

mut onnea ei ollut hällä milloin,

ei öisin, aamuin eikä päivin, illoin.

Hän käski luokseen tähteintutkijan:

"sanoppas, mistä löydän onnelan,

ja sano, miss' on riemu elämässä,

ma eksyin siitä loiston hälinässä!"

Ja tähteintutkija, tuo viisas mies,

mi köyhyydessään onnen arvon ties,

näin lausui: "olet toimeton ja rikas,

sun tyhjä elämäs lie oma vikas.

On sulla ihmetarhat, järvet, maat,

jos onnellisen miehen paidan saat,

oot onnellisin, niinpä taru puhuu,

en usko siihen vaikka hullut huhuu.

Kun puet yllesi sen paidan, niin

kai nukut onnellisiin unelmiin,

siis käsky lähetä nyt kaikkialle,

mies väkisin tuo korkeen kattos alle!"

Ja viestit maita kulki, kulki niin

ne kulki, kulki aina eksyksiin,

ne tyhjän vastauksen aina saivat,

niin hukkaan meni niiltä monet vaivat.

Ei onnen paitaa löytty mistäkään,

mies rikas oli kuolla ikävään,

kun tiedontuojat katsehella haukan

sai kiinni erään köyhän, kurjan raukan.

Kas, ojanreunall' istui poikanen,

ja vanhan maantiepolskan sävelen

hän hilpeen, hullunkurisen nyt soitti,

niin että kaikkein sydämet hän voitti.

"Minä se olen Onnen Pekka,

en ole rikas enkä ole saita,

Onnen Pekalla on taulahattu

ja Onnen Pekalla on paita.

Rikkauksista en huolia kanna,

kannanpa oman huolen,

ensi mökissä ensi yönä

saan suojan ja leipää puolen.

En minä riisu paitaani

eikä käyttäissä se kulu,

pidä sinä oma hienohelmasi,

mulla on oma pulu!

Naurelivat minun paitaani,

nauru meni meriä, maita,

kuulkaatte metsät, kuulkaatte tuulet,

minulla on onnen paita!"

Niin lauloi Onnen Pekka onnestaan,

sen tähtiniekka kuuli kulkeissaan:

"myy paitas, riksiä sä saat niin monta

kuin ihmistä on eloss' onnetonta."

Mut Onnen Pekka vastas kuopaltaan:

"ma nauran, laulan kunnes kuolla saan,

niin näin sen onnen laita olla taitaa,

ei mulla koskaan ole ollut paitaa!"

Ja palas tähtiniekka rikkaan luo,

hän kumarsi ja sanoi: "anteeks suo,

niin näin sen onnen laita olla taitaa,

ma löysin miehen mut ei ollut paitaa."

HIIVA-NUUTTI.

Peskää, neidot, pirtin ukset,

hyvä mies on Hiiva-Nuutti,

kun vain näkyi Nuutin sukset,

onni viihtyi, murhe muutti!

Punainen on Nuutin nuttu,

punaisemmin poski hohtaa,

tulee niinkuin vanha tuttu,

joka hyvän veikon kohtaa.

Nostaa sukset kodan nurkkaan,

missä kuurnan neste käy jo,

mallassaunaan sitte kurkkaa,

eikö emäntää nyt näy jo!

Hiipii pirtin oven rakoon,

nostaa pientä töppöisjalkaa,

eikä lapset juokse pakoon,

kun hän vanhan laulun alkaa:

"Terve, tuttu joulukansa,

miksei soiton helinällä

täällä kuule nauruansa,

onko oltta emännällä!

Viel' on vanha, hyvä kuosi,

tupaan tuotu tynnyritkin,

tulkoon hyvä viljavuosi,

halla juoskoon soita pitkin!

Hyv' on mieli, hyv' on olvi,

hyv' on matkamiehen olla,

muuttuiko jo uusi polvi

kisassa ja vainiolla?

Mistä miesten otsan rypyt

alla mustan kattopartaan,

miss' on soitto, missä hypyt

pojan uljaan, neidon hartaan?

Kerran vain on tappijuhlaa!

Liian nuorna murheen muistaa,

joka säästäin ilon tuhlaa;

hei, nyt antaa käyrän luistaa!"

Hiiva-Nuutti juo ja nyökkää,

silmät kiiltää kujeinensa,

töppösissään pihaan hyökkää,

taas hän nousee suksillensa.

Silloin pirtiss' syttyy mielet,

huumehessa nuoren maltaan

sarkat kiertää, soitinkielet

heittää nuoret riemun valtaan.

On kuin vanha sävel voisi

vielä kerran luoda taikaa,

on kuin vanhat seinät soisi

kummitellen vanhaa aikaa.

Mutta niinkuin pimeet peikot

kaartaa illan varjot talon,

lumeen heijaa loimut heikot,

tähti lentää yli salon.

Varjot tanssii ikkunalla,

nuoret tanssii niinkuin työssä.

Hiiva-Nuutti taivasalla

yksin hiihtää talvi-yössä.

VAELTAVA MIES.

Mies hämärässä kulkee kumarassa,

kuu-kumma vanhan metsän takaa hohtaa,

ja puiden synkät varjot taittuu tielle,

ken tietää, minne miero miehen johtaa!

Niin autio ja avuton on seutu,

mut autiompi oma sydänparka,

on pitkä matka ihmisasunnoille,

on ruumis väsynyt ja askel arka.

On julman surullinen miehen katse

kuin itseen kääntynyt ja öiseen sisään,

hän tietää, vaimot häntä vapisevat,

ja lapset turvaantuvat äitiin, isään,

kun sauvallaan hän kolkuttavi oveen

ja salpaa kopeloiden pyynnön tavaa,

vain mykät katseet kysyy ikkunoissa,

ei kukaan kuule eikä kukaan avaa.

Ja puhu hälle, ihminen, ja sure,

voit itse kerran olla kulkevainen,

hän onnettomist' ehk' on onnettomin

tuo kurja, vaeltava juutalainen.

Ja raskaasti hän huokaa, kääntyy tielle,

ja varsi painuu kokoon kankeaksi,

ja yhä hirveemmin nyt silmä hehkuu,

ja veri käy vain yhä raukeemmaksi.

Hän huokaa syvään niinkuin metsä huokaa,

vain onnettomin ihminen niin huokaa,

hän leipää vailla voisi kyllä olla,

ei vailla elon lohdun sielun ruokaa.

Kuu hehkuu niinkuin pirun punasoihtu

kuin jostain helvetistä metsään syvään,

näin paatuu, paatuu mies vain paatumistaan,

oi, miksei sais hän vielä luottaa hyvään!

Hän varmaan kärsinyt on liian paljon,

ja tiensä niin on ollut liian musta,

oi, älkää miestä lyötyä te lyökö,

hän kärsii, etsii ehkä sovitusta.

KALMAN KETO.

Yössä hiipii harmaa peto,

rannalla loistaa kaluttu luu,

autio, tyhjä on Kalman keto,

niinkuin korsista kostea sirppi

kiiltää kelmeä, kylmä kuu.

Kumpu kumpuun niinkuin laine

laineen laitaan tuudittuu,

kumpujen alla on loisto ja maine,

vaino ja vaiva, suru ja sorto,

lempi, riemu ja onni muu.

Pedon silmä säihkyy vihaa,

joelle kääntyy punainen suu

vainuen nuorta, kuollutta lihaa,

irvistellen se hiipii piiloon,

minne ei paista öinen kuu.

Pitkin joen kultajuopaa

airot raskaasti vajouu,

Tuonetar vettä hiljaa huopaa,

venhossa valkeavaatteinen impi

öistä kulkua oudoksuu.

Rantaan astua immen on vuoro,

vastarantaan jäi elämänpuu,

sieltä soi itkijäin surukuoro,

viime hellät hyvästit riutuu,

hiljainen hauta avaantuu.

Varjot kiertää Tuonentarhaa,

rannalla loistaa kaluttu luu,

pedon jäljet haudalle harhaa,

musta aalto yksin huokaa,

pilveen peittyy maa ja kuu.

YÖN TYTÄR JA PÄIVÄN POIKA.

Ken kultaruuhess' soutaa

viel' aamun aavikolla,

jo tähti lailla lumpeen

luo silmäluomen umpeen,

ken soutaa kuutamolla?

Yön tytär siellä istuu

ja itkee ikäväänsä,

ja katse on niin tumma,

ja mieli on niin kumma,

hän nojaa käsiin päänsä.

Jää kyynel ripsein rakoon

kuin kastehelmi kukkaan,

hän soutaa ja hän huopaa

ja kaihoo sädejuopaa,

oi, soutaako hän hukkaan!

Ja kultaruuhi liukuu,

se himmeten jo hohtaa

pois avaruuten silloin. —

Yön tytär, milloin, milloin

hän Päivän pojan kohtaa?

Ei Päivän poikasella

nyt kisaan aikaa riitä.

Yön tytär sit' ei sano,

mut mykän lemmen jano,

ken tietää, tietää siitä!

Sen tietää yksin tähdet,

yön kuu ja taivas tumma,

sen tietää kaste puussa,

sen tietää neito kuussa,

se taru on niin kumma.

VIULUNIEKAN RUUMISSOITTO.

Oli kerran sukkela viuluniekka,

hän palmusunnuntain kevätsäällä,

kun alla vaelsi ruumissaatto,

vain istui raastuvan katon päällä

ja käytti sompaa niin tuiman taajaan

ja polskan piukutti reiman urheen,

niin että hautiaisvieraat nauroi,

ja vainaan omaiset heitti murheen.

"Hei, elävillä on häät ja hentut,

mut kuolleet kuoppiin, mut kuolleet kuoppiin,

jo heitä, pappi, sun pyhänaamas,

juo, laula, naura ja tartu tuoppiin!

Hei, tartu tuoppiin, hei, tartu tuoppiin,

kas itse elämä riemun laati,

siks älä tuomitse kirjas mukaan,

sä poromestari, korkee raati!

Sä vaakamestari tullinsuussa,

mi usein viipotat väärin vaakaa,

ja kirjatoukka, mi kammiossas

vain mietit: elo on aina raakaa,

ja runoniekkakin ullakollas,

jo sairaan kiillon sait silmäkuoppiin,

hei, mene, lemmi sun Kaarinaasi

ja laula: "lemmi ja tartu tuoppiini"

Niin taivaan alla hän soitti, lauloi,

sai saaton riemuihin kiihkeen kuumiin,

nyt tanssi pappi ja korkee raati,

ne tanssi torilla luona ruumiin.

Mut vanha saituri arkussansa

hän puri hammasta kuoltuaankin

kuin oisi miettinyt: tämän soiton

kuin kaiken muunkin taas maksaa saankin.

Ja kuuro rättäri huusi ilmaan:

"sun nostan viuluines hirsipuuhun!"

Mut viuluniekka se ryömi ränniin

tai katos jonnekin kujansuuhun.

Ja pappi pyhänä lauloi messun:

"näin isä perkele meitä pauloi,

on liha heikko ja syntiin altis,

kai oma veremme meissä lauloi!"

Taas pappi kuunteli kummaa ääntä:

"me maaksi muutumme madon kuoppiin!"

Mut seurakunta se messun muutti:

"hei, tartu tuoppiin, hei, tartu tuoppiin!"

RAKKARIMESTARI.

Kaikki kaupungin koirat kokoontui,

joka koira rakkarin vehkeet ties,

ne ulvoi torilla läpi yön:

"on rakkari, rakkari kiero mies!"

"Hän kuonokoppia valmistaa,

hän vaanii ja väijyy läpi yön,

niin nuijii ja nahkamme nylkee hän,

kun ensin riisti hän kaulavyön.

Hän nahkarahansa raadilta saa

ja hän turkkimme jalkamattona myy,

meill' ei ole rauhaa ja kenen on syy,

se on kieron rakkarimestarin syy!"

Oli hilpeä kaupungin piipari

ja häll' oli pieni koira vaan,

jolla valkea oli hännänpää,

se oli hänen ainoona hupinaan.

Mut pormestarill' oli koira myös

samannäköinen kuin piiparin,

ne eroitti hännänpäästä vaan,

mut piiparin oli viisahin.

Ja piipari soitti ja rahoillaan

läks kulkurikoiria syöttämään,

hän soitti niille kujissa kulkeissaan

ja hän syötti niitä köyhällä leivällään.

Mut rakkari mietti nyt kiukuissaan

miten piiparin koiran hän tappaa vois,

mut koira sen kaukaa jo vainuta tais,

pormestarin pihan läpi juoksi se pois.

Pormestarin piski kerran myllyllä

niin tahrasi häntänsä mustan pään,

että rakkari nuiji sen vihoissaan,

ei huomannut eroa ensinkään.

Hänet vartijat raadin eteen vei

ja virkaeron sai hän näin,

häntä koirat nyt ulvoen seurasivat

läpi tullin virstan maalle päin:

"Hyys, rakkarimestari, hyys, hyys, hyys,

miks nuijit ja nyljet, hyys, hyys, hyys,

kun ensin riistät sä kaulavyön,

nyt riisti ne virkas, oma on syys!

Paholaiselle rakkari nahkansa möi,

paholaisen luo käy nyt rakkarin tie,

hyys, hyys, hyys, rakkari, kiero mies,

paholainen nyt rakkarin sielun vie!"

UNEKSIJAN SÄVEL

I.

Mistä tulee hän

outo uneksija kautta elämän?

Laulun henki häness' on, ei sitä tiennyt,

tunsi hengen hehkunsa, ei soittaa voinut,

kauvas oli hänet synkkä kaiho vienyt,

häness' oli mykkä, suuri sävel soinut.

Kylläisissä kaupungeissa,

missä kylmät templinkellot soimaa soitti

muistuttaen aina kuolemasta,

siell' ei elon ikikannel soinut,

siellä seisoi hyödyn pelihuoneet,

tuomittihin rakkaus ja viha voitti,

siellä mitattihin miehen työtä

kautta valhekunnian ja rahan,

remun soraäänet nauroi pitkin yötä,

ei ne etsijälle rauhaa suoneet.

Siellä tuntemaan hän oppi pahan,

siksi korkeeksi hän tunsi hyvän,

koki inhon tuskan, surun syvän,

näki väärentäjäin arpapelin,

havahtui niin toteen raakaan,

tunsi kauniin, ruman, hyvän, pahan,

koko elämänsä kun hän laski vaakaan.

Missä kulki hän,

arvioija vanhan elämän,

luonnon sävel oli sykkimästä laannut,

maahan lyöty laululehtoin puut,

narrein harhasoitto oli arvon saanut,

kadotusta huusi pilkkasuut.

Siellä hairahtuen alkutarkoituksestaan

ihminen taas muuttui eläimeksi,

päästi rinnastansa pedon riehumaan

luoden koko luonnon suruiseksi.

Ihmissydän! Syvä olla voit kuin raikas meri,

korkea kuin keskipäivän taivas,

veres julma niinkuin metsäpedon veri,

kova niinkuin paasi erämaassa.

Annettiinhan maa sun onneksesi,

taivas, tähdet, ilma, vesi,

sinun tähtes taittuu kukka, kaatuu honka,

aukenevi maa ja viljan kasvattaa

juoksuttaen suoniis elinvoiman,

vilkkaan veren vahvistaen sydämesi.

Sinun tähtes huokaa luonto suuri, pyhä,

kaikki tallaat, mihin jalkas sattuu,

ihminen, sä onneton ja kurja yhä,

huomaa, maista vaeltajan vaivas,

tummimmankin ukonvaarun päällä

hohtaa aina sinikirkas taivas!

Minne kulkee hän

kysyjä ja uneksija uuden elämän?

Miksei tyytynyt hän pinta-elämään,

kaihoo pyhään, suureen hiljaisuuteen?

Mitä etsii hän nyt yössä yksinään

katseen harhatessa kaukaisuuteen?

Syvä ääni vastaa hänen sisimmästään:

kauvan sait sä käydä mieron rantaa,

siksi tunne tuskas, tyhjyys, tunne itses,

itse surus taakan saat sä loppuun kantaa,

pengo perivikaas, painu sokkelohon,

nosta siitä katsees aurinkohon!

Vuole tiedonpuusta matkasauvas,

lähde erämaahan, korpeen kauvas,

unhoon paina entiselämä,

etsi luonnon sydänsäveltä,

kysy kiviltä ja maalta, puilta,

virvatulilta ja tähtiyöltä,

kysy itseltäs ja kysy muilta,

löydä luonnon pohjasoinnut,

joit' et koskaan lentoon laulaa voinut!

Yksin kulkee hän

taakseen jättäin elon hälinän

outo uneksija, vaeltaja,

etsii surullensa laulun lohdun,

taakseen jäi jo viime ihmismaja,

alkaa pitkän korpivaelluksen,

tuskan tieltä etsii säveltään,

astuvi kuin yli kuolon uksen,

viime matkanviitta katoo silmistään,

kun hän painuu pohjaan korven kohdun.

II.

Hän kysyi ristitieltä, missä seisoi puu,

puu yksinkulkijata oudoksuu,

ei tiennyt tähti eikä kuullut kuu,

sen vastauksen sai hän joka kerta.

Hän kiveen kompastuen seisahtui,

hän näki maatunehen uhripöydän

ja sillä hyytynyttä ihmisverta.

Oi, laulupaadenko ma tästä löydän

vai onko veljesmurha tehty tässä,

vain kiistaa näin niin usein elämässä,

taas sydämeni murheen aavistaa,

te mykät kivet, mulle puhukaa!

Nyt kivet mutisivat murheitaan:

"Me alkuajoistamme näimme unta,

vain rikoksista huutaa vanha maa,

ei silloin vielä kurja ihmiskunta

yön hiljaisuuteen luonut hirveyttä,

maaemon paarmaill' lepäs luonnon lapsi,

ja suuri luonto huokui hempeyttä.

Ja oli päivän aika silloin, aina kesä,

ja onnellinen oli ihminen,

tyyssija pedon luola niinkuin linnun pesä.

Mut tuli kateus kuin kylmä kyy,

se rikkoi rauhan ja se päivän peitti,

ja ihminen nyt otti kiven, heitti

ja surmas veljen, joka häntä lempi,

se ei oo kivi-erämaiden syy.

Nyt karttaa laululinnut surman sijaa,

ei liidä tänne iloisena siipi,

vain hurmeen huuhka kirkui päämme päällä,

ja pedon julma jalka yltä hiipi.

Mut kerran maailmoiden pyöriessä

meiss' asui palavana alku-aine,

ja sitte hyydyimme me ikijäähän

kuin hyytyy talven tullen kevätlaine.

Meiss' asui alkuliekin korkein hehku,

maan lähteensuonten ehtymättömyys,

yön vilvas taivas tyynnä katsoi meihin

ja tähtiavaruuden ijäisyys.

Iloiten näimme, tuli ihminen

ja teki meistä majan kivisen,

me kannoimme kuin itse mainen emo

hellästi taakkaa, jok' ei ollut taakka,

me kaupunkeina kerran loistaa saimme

ja riemuportteina maan ääriin saakka,

me kuulimme kun vaimot povellaan

lapsiaan tuuti laulain laulujaan,

ja neitseet loisti luonnon hyveillään,

ja miehet pohti rauhan mietteitään.

Me näimme monen kodin sortuvan

ja toisten niiden sijaan nousevan,

ja toinen nosti minkä toinen kaas,

mut raunioilla kulki peto taas,

mi vainottuna oppi ihmisiltä

pentujaan piiloittamaan nuolen teiltä.

Te ihmiset, te onnettomat,

te älkää viekö unen rauhaa meiltä,

me emme kantaa tahdo ruumisläjää,

me emme ikävöineet kateen kättä,

me emme kutsunehet kivittäjää!

Kas, ihminen, mi taivasta näin uhitteli,

kun hehkun sai, mi oli ennen meissä,

niin väärin käytti meitä, että veli

löi veljeä, mi hukkui huutaissaan,

siks kirous käy yli kivi-erämaan.

Oi, kuinka oomme teistä iloinneet,

kun näimme teidät sovun työssä!

Kun näimme vihan veripisareet,

oi, kuinka oomme teitä surreet yössä!

Oi, peittäis meidät sammal, unho, yö,

työn, rakkauden tähden heräisimme,

kun päivä paistaa taasen ihanana,

me rauhan temppeleinä loistaisimme

taas uuden ihmisonnen perustana!"

III.

Mikä tuli palaa sydänyöllä

päällä syväin, tummain rahkasoiden,

hehkun hengettäret, lauluun lietsokaa,

käykää esiin yöstä karkeloiden!

Tuli, taivaan lahja, soita mulle

alkusävel, soi ja säkenöi,

loista sielussani aavistuksen aatos,

salamako sinut maahan löi!

Maapallon sydämessä sinä sykit,

uinut uumenissa mannun yön,

miksi helvetiksi julma pelko

loi sun tänne palkaks ihmistyön?

Kärsimyksen kuluttava liekki,

puhtaana kuin neitsyt leikamoit,

hukuttava, hurja, säälimätön, suuri,

sokeana pahaa luoda voit!

Vihaisena niinkuin kuuma lohikäärme

murrat komerosi pakkokuoren,

jättiseppäin luola-ahjon alta

kynnät tiesi läpi vaskivuoren.

Kuohuttaen merta, maiden sammiota

nostat ilmaan sadat surman suus

nähdäksesi tähdet, suuret sukulaises,

avaruuden armas ihanuus.

Ja kun hetkeks syöksyit syvyyksistäs,

kun näit tähtitarhain satumaas,

lauhdut, lepyt, vaivut, sammut

unten uumeniisi yöhön taas.

Jätät kipenän myös toivon tuikkeeks,

tyynen tulen, joka kodin arinalla

palaa lämmittäen ihmismieltä,

ihmisonnen vuoksi taivaan alla.

Tuikit läpi myrskyn majakasta

paljastaen salakarikoita,

ohjaat yksin yöhön eksyneitä,

elon meren haaksirikkoloita.

Mikä tuli palat yössä?

Vastaa, uneksija kysyy sulta,

suo on siellä, suo on täällä,

kuka vilkuttavi aarnitulta?

Nauratteko hurjat houruttaret,

pilkkaatteko, peikot, kysyjätä

eksyttäen virvaliekeillänne,

mikä ahdistus ja sielun hätä!

Tuli, etkö oo kuin ihmistuska,

maahan menet, tulit maasta,

poltatko sä poroks kaiken kauniin,

polta myöskin kaikki ruma, saasta!

Avaudu aarnihauta

tuonen taudinkukkain vyössä,

herää, tietäjä, soi taikakannel,

jos sä uinut täällä kummun yössä!

Uneksija kysyy, kuka vastaa,

surman äänenkö hän suosta kuuli,

korven kuuset itkee itseksensä,

niinkuin haudan yli hiipi tuuli.

Käynkö kalman esikartanolla,

korpikiusauksen kuiskehia

saneletko mulle, surman henki,

lumoot, loihdit sala-ongelmia?

Astu esiin vieras, viekas henki,

kimmeltäin kuin kiero katinkulta!

Tyhjyys irvistävi vasten silmää,

öinen korpi näyttää kirotulta.

Eikä kuulu mitään vastausta,

pois nyt uneksija pakenee,

tähdet sammuu, kuura putoo puista,

vakaa, kolkko korpi kohisee.

Yössä toivotonta taivallustaan

syöksyy vaeltaja myrskysäähän,

korven puissa soi kuin sielukellot,

raskas askel vaipuu lumeen, jäähän.

Käy kuin käräjiä korven henget,

niinkuin riettaat äänet kiljuu viimat,

mut on vaeltajan pää jo harmaa,

sammui nuoren veren kuumat kiimat.

Ja hän painui korpeen syvemmälle,

ja se hetki oli niinkuin vuosi,

sielun nälkävuosi kysyjälle,

jot' ei kuolo eikä elo suosi.

Ja hän kysyi silloin itseltänsä,

näinkö valheen unta monta vuotta,

unen uhrinako olen täällä

käynyt, kärsinyt ja surrut suotta?

Ja hän kaatui maahan väsyneenä,

nosti käsiänsä korkealle,

päästi ilmoille nyt tuskan huudon,

joka kaikui korpeen kaikkialle:

"Maa-emo puhu, ma tahdon kuolla,

oi, sano, mitä mä onneton teen,

vastako maan povess' alhaalla tuolla

löydän ma oikean säveleen,

kun sammuessa armaan iltaruskon,

mi punaa viimeiset kyynelveeni,

ma saanko silloin sen suuren uskon,

mi soinnuttaa sydänkanteleeni!"

Uneksija nukkuu, unissansa

liikuttaa hän hiljaa sormiansa

kuin hän hyväilisi kieltä kanteleen,

joka kaikuu hänen sielustansa.

IV.

Uneksija herää, katsoo ihmetellen,

poissa nyt on tuska, poissa nyt on yö,

aurinko paistaa joka salon soppeen,

alkanut on maa-emon hellä luomistyö.

Ilo nyt on maassa, ilmassa ja puissa,

kaukaa tulvaa tuoksu, mitä tämä on,

korpi, jonka jätti hän äsken niinkuin kuolleen,

aukee, vaarat välkkyy loistoss' auringon!

Uneksija kulkee onnen haaveiluissa,

minne oksat viittaa suuren suven puoleen,

mist' on taikavoiman uneksija saanut,

aatos lentää yli vuorten, jotka vihertää!

Maa-emon sylissä niin hyvin on hän maannut,

suonissansa virtaa nyt uutta elämää,

vuorille hän nousee, laaksoihin hän vaipuu,

hanget sulaa, tummat vedet vierii yli mättään,

kuusella on kiire ja haavalla on kaipuu,

pihlaja se tarjoo niinkuin tervehtien kättään,

kangasvuokot, vehot vilkkuu, hetteet soivat soissa,

koivu yksin huokaa: on laululinnut poissa!

Puro pieni hyppii kuin karitsa ja telmii,

laulaen se laumansa noromaille vie,

kosteilla partailla päivien keskellä

sinivuokot viittovat: auki on tie!

Levotonna maan alla liikkuu joka juuri,

keltalehdet palaa, ja notkuu, repee kirsi,

jäät ne takoo rantaa ja louhet takoo vastaan,

kaikkialla kajahtaa jo kevään alkuvirsi,

päivän armas kultakiekko paistaa täyttä terää,

tuuli tiensä tuntee, vanha metsä herää,

metsä on kuin kannel, se tuulen äänen kuuli,

uneksija kuule, nyt soittaa kevään tuuli!

Katso kuinka uneksijan silmäst' tuli loistaa,

tuli kohoo rinnasta, joka metsän laulun toistaa,

luomisriemun pyhä tuli, kärsimyksen tuli,

tuska oli korkeimmillaan, silloin suru suli,

vaeltajan henki kohoo kohden päivää voimaan,

mut ei mykkää säveltään hän viel' oo saanut soimaan,

sanattomain sävelien saatto häntä kantaa,

syleillä hän tahtois puita, vettä, taivaanrantaa,

syleillä hän tahtois maata, kaiken hyvän tuojaa,

syleillä kuin isäänsä hän tahtois kaiken luojaa,

tahtois käydä häikäisten nyt kanssa päivän nuoren

matalana kuitenkin kuin polku yli vuoren.

V.

Kevätyössä nyt uneksija kulkee,

niin ihana kulkunsa on,

hän onnesta silmänsä sulkee

alla armahan auringon,

ja aukenevi sininen polku, joka johtaa

häntä autuuden aholle, missä unten kukat hohtaa,

nyt uneksija kuuntelevi kanneltaan.

Kirjosiipiset perhoset siellä

lemmen lähteellä karkeloi,

solkikoivut kaihoovat tiellä,

lammen ulpukat unelmoi,

siellä sinirintakerttu ja leivo, satakieli

niin ihanasti soittaa, että heltyy mieron mieli,

kun uneksija kuuntelevi kanneltaan.

Siellä päivä ei kallistu iltaan,

siell' on tuoksu, mi toivon tuo,

siellä taivas rantamiltaan

maahan ikuisen ruskon luo,

ja ilon kyynelistä siellä surrut silmä kastuu,

ken laululehdon veräjän kautta nyt uneksijaa vastaan astuu,

kun uneksija kuuntelevi kanneltaan?

Sinipiikojen hunnut huiskaa,

koko metsä nyt hilpeenä soi,

kaikki puut ja pensaat kuiskaa,

että noussut on aamun koi,

ken lähestyy nyt valkeissa vaatteissansa,

mikä ikivalo sädehtii hänen sinikatseestansa,

kun uneksija kuuntelevi kanneltaan?

Nyt Runotar astuu vastaan,

kuinka korkea on otsa ja pää,

kuin äiti hän kutsuu lastaan

ja hän kannelta helkyttää,

se hohtaa kuin sädekimppu korkean vuoren yllä,

hän palkitsevi kaiken tuskan ilon hymyilyllä,

kun uneksija kuuntelevi kanneltaan.

Hänen kätensä on valkea kuin maito,

hän laulajalle säveleen soi,

jolle suotiin nyt taivainen taito,

nyt laulunsa hän ilmoille loi,

hänet Runotar nyt lehdosta jumaljuhliin johti

ylös vuorta, jossa valkea, pyhä templi hohti,

hän lauloi ja soitteli kanneltaan:

VI.

"Kuule kuinka laulu täyttää lehdot, laaksot,

ihmisrinnan riemulla ne täyttää,

kauniilta kuin ensi luomisaamun aikaan,

maa ja taivas, kaikki luotu näyttää!

Ihanaa on käydä metsän siimeksessä,

missä aarnihongat satapäisnä

kohisevat, suuri Pan on aina siellä

näkymättömänä jättiläisnä.

Siellä, miss' ei ollut mitään ihmistietä,

siellä ohi korven rahkasoiden,

uneksija, vaeltaja, yksin kuljit

tietäs taivaltain ja unelmoiden.

Luonnon suuri henki hiipi huulillasi,

kuulit sielussasi soinnut kummat,

korkeen, kirkkaan elon kajastuksen tieltä

väistyi kalman hengen varjot tummat.

Mitä etsit kaukaa sekä kaikkialta

kuluttaen nuoren elämäsi,

mit' et löytänyt sä koskaan keltään muulta,

löysit sisimmästä itsestäsi.

Katso, ihmiselämä on ihmeellinen,

yhä uusiintuu se niinkuin kevät,

ihmistoivo murtaa taudin sekä tuskan,

ikuisuuden kaihot väreilevät.

Katso, voimas, minkä kuolleeksi jo luulit,

silmäis nesteet, jotka loppuun asti

karuun maahan luulit kuiviin itkeneesi,

ne sun toivos nuorta multaa kasti.

Katso, sielus on kuin kukan pieni siemen,

vaikka sitä julma jalka tallaa,

itää se ja kasvaa elon ikipuusta

eikä pelkää kuolon hyistä hallaa.

Soikoon elon kannel kauvan sielussasi,

nouskoon henkes hehku suureen voimaan,

ilon tunnet, kun luot suuren ilon muille,

riemuks ihmisten luo soittos soimaan!

Kuule, suuret suvilinnut kaukaa saapuu,

riemun huudoilla ne lähenevät

yli merten, maiden, silloin luonto herää,

silloin huutaa maa: on kevät, kevät!

Kuuletko sä luonnon suuren, pyhän soiton,

luonnon luomisriemun säveljuoksun,

tunnetko sä janoovilla huulillasi

maisen emon huulten tuoreen tuoksun!

Turpeen sauhu kiertää niinkuin harras uhri,

nousee tuoksu pienten kukkaistenki,

herännyt on maa, se kantaa kaikkeuden,

syleilystä syntyi metsän henki.

Uneksija, katso kaiken ihanuutta,

kuinka silmissäsi kaikki loistaa,

luonto paimensoiton ihmesävelillään

kaiken suuren ihmissurun poistaa.

Nuori uneksija, kuule, luonto laulaa,

pyyhi silmistäsi kyyneleesi,

takaisin sait maalta, minkä maalle annoit,

kun sä luulit maahan vaipuneesi.

Katso, päivä paistaa jälkeen yön ja tuskan,

paistaa kaukaisien vuorten takaa,

läpi kurimusten kosket kohisevat,

loistaa ihmemaana korpi vakaa.

Yksinkamppailussa kolkon korven yössä

koskit emoasi, pyhää maata,

nouset, kasvat, kohoot sadun jättiläisnä

etkä sortua sä koskaan saata!"

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK LAULUJA VANHASTA KAUPUNGISTA ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg™ License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg™ electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg™ electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg™ electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg™ electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg™ electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg™ electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg™ electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg™ electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg™ mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg™ works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg™ name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg™ License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg™ work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg™ License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg™ work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg™ trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg™ License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg™ License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg™.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg™ License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg™ work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg™ website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg™ License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg™ works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg™ electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg™ works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg™ trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg™ work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg™ work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg™

Project Gutenberg™ is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg™’s goals and ensuring that the Project Gutenberg™ collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg™ and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg™ electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg™ concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg™ eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg™ eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg™, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

LAULUJA VANHASTA KAUPUNGISTA

SISÄLLYS:

ELÄMÄN MERELLÄ.

SATEEN JÄLKEEN.

JUHANNUS.

I.

II.

III.

VANHA KATU.

YKSIN.

VINETA.

ELOKUUN LAULU.

KATULAULU.

ONNI.

I.

II.

ILOLAULU.

TULE TANSSIHIN!

ANNA TÄNNE KITARANI.

KYNTTILÄNI SAMMUU.

TANSSIAISISSA.

I.

II.

JOUTSENLAULU.

MUISTO.

I.

II.

KADOTETTU PARATIISI.

PALAVAT SYDÄMET.

ELÄMÄ.

I.

II.

III.

TUNTEEN TUHKAA.

RANTATIELLÄ.

VANHA KIRJE.

KATULYHDYN LIEKEHTIESSÄ.

KALMA TUUDITTAJANA.

VANHA TAULU.

ILTAHÄMÄRISSÄ.

PELAAJAT.

ON JOTAIN MÄTÄÄ TÄÄLLÄ.

ISÄN HAUDALLA.

I.

II.

KARKELO KALMISTOSSA.

SALA-AMPUJAT.

AUTIO TALO.

HÄDÄSSÄ.

IHMISEN RUKOUS.

SYYSSATEEN SOITTAESSA.

SYYSLAULU.

KRISTALLIKUKKIA.

TALVIKUUTAMOLLA.

MAISEMA.

JOULUYÖSSÄ.

"BETLEHEEMIN TÄHTI."

TÄHDEN LENTÄESSÄ.

UNELMIEN MAILLA

LAULU AURINGOLLE.

MAAN MEHU.

IN MEMORIAM.

MUN SIELUNI.

IKÄVYYS.

VAPPULAULU.

ÖINEN RATSASTUS.

KESÄ-YÖ.

SATULEHTO

PÖRRIÄINEN.

KÄKI JA VARIS.

VARIKSEN VALA.

ONNEN KÄKI.

PÄÄSKYNEN JA VARPUNEN.

RUISRÄÄKKÄ.

VÄSTÄRÄKKI JA TILTALTTI.

TERVASKANTO JA LEHMISIENI.

MAAN LUOMINEN.

JALOPEURA JA IHMINEN.

ONNEN PEKAN PAITA.

HIIVA-NUUTTI.

VAELTAVA MIES.

KALMAN KETO.

YÖN TYTÄR JA PÄIVÄN POIKA.

VIULUNIEKAN RUUMISSOITTO.

RAKKARIMESTARI.

UNEKSIJAN SÄVEL

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE